Науково обгрунтований підхід до вибору швидкості у клінічному менеджменті пацієнтів з нейрогенними дисфункціями - Горошко, В.І.; Жигульова, Е.О.; Чаплінський, Р.Б.; Літвінов, П.Ю.; Неусмехова, І.С. (Україна. Здоров’я нації, 2026)
Нейрогенні дисфункції супроводжуються порушенням моторного контролю, координації рухів, м’язового тонусу та когнітивних функцій, що істотно знижує рівень повсякденної активності, соціальної участі та якість життя пацієнтів. Відновлення порушених функцій нервової системи є одним із ключових завдань сучасної реабілітаційної медицини. Оптимізація параметрів реабілітаційного процесу, зокрема швидкості виконання лікувальних вправ, є важливою умовою підвищення ефективності фізичної терапії. Попри широке застосування терапевтичних вправ у клінічній практиці, питання науково обґрунтованого вибору швидкості їх виконання залишається недостатньо дослідженим, що зумовлює необхідність проведення рандомізованих контрольованих досліджень. Метою дослідження було визначення оптимальної швидкості виконання реабілітаційних вправ у пацієнтів з нейрогенними дисфункціями для покращення неврологічного статусу, функціональних показників та якості життя. Матеріали та методи. Дослідження проведено як рандомізоване контрольоване у період з травня по жовтень 2024 року. У ньому взяли участь 106 пацієнтів віком від сорока двох до п’ятдесяти дев’яти років із діагностованими нейрогенними дисфункціями, серед яких вегето судинна дистонія, мігрень та легка черепно мозкова травма. Учасників випадковим чином розподілено на три групи залежно від швидкості виконання вправ: повільна, помірна та швидка. Реабілітаційна програма тривала дванадцять тижнів під наглядом фахівців з фізичної терапії. Ефективність оцінювали за допомогою модифікованої шкали Ашворта, шкали рівноваги Берга, мануального м’язового тестування, шкали SARA, опитувальника якості життя SF 36 та візуальної аналогової шкали болю. Статистичну обробку здійснювали із застосуванням критерію Стьюдента при рівні значущості менше нуля цілих нуль п’ять сотих. Результати. Найбільш виражені позитивні зміни зафіксовано у групі помірної швидкості виконання вправ. Рівень спастичності зменшився на тридцять чотири цілих дев’ять десятих відсотка, тоді як у групі повільної швидкості зниження становило двадцять шість цілих дві десятих відсотка, а у групі швидкої дев’ятнадцять цілих п’ять десятих відсотка. Показники когнітивних функцій покращилися на двадцять сім цілих три десятих відсотка у групі помірної швидкості, що перевищувало результати інших груп. Рівновага зросла на тридцять три цілих три десятих відсотка, м’язова сила на двадцять шість цілих п’ять десятих відсотка, а показники координації достовірно покращилися. Інтенсивність болю знизилася на сорок чотири цілих одну десяту відсотка, що супроводжувалося підвищенням показників якості життя на тридцять цілих дев’ять десятих відсотка. У групах повільної та швидкої швидкості позитивна динаміка була менш вираженою. Міжгруповий аналіз підтвердив статистично значущу перевагу помірної швидкості за більшістю клінічних і функціональних критеріїв. У пацієнтів цієї групи спостерігалося більш стабільне збереження досягнутих результатів без ознак перевантаження або погіршення самопочуття. Помірний темп виконання вправ забезпечував оптимальний баланс між інтенсивністю навантаження, точністю рухів та кардіореспіраторною відповіддю, що створює сприятливі умови для активації механізмів нейропластичності та формування стійких адаптаційних змін. Отримані результати свідчать про доцільність включення швидкісного параметра як обов’язкового компонента планування реабілітаційних програм та стандартизації темпу виконання вправ відповідно до індивідуальних можливостей пацієнтів. Висновки. Швидкість виконання реабілітаційних вправ є значущим чинником впливу на результати фізичної терапії у пацієнтів з нейрогенними дисфункціями. Помірна швидкість є найбільш ефективною щодо зменшення спастичності, покращення когнітивних функцій, моторного контролю та якості життя. Отримані результати можуть бути використані при розробці клінічних протоколів фізичної терапії та персоналізованих програм реабілітації з урахуванням функціонального стану пацієнтів та їхніх індивідуальних потреб у відновленні. Додатковий аналіз підтвердив клінічну доцільність отриманих результатів та їх практичну значущість. Додатковий аналіз підтвердив клінічну доцільність отриманих результатів та їх практичну значущість.